Jos me saamme pojan, sen nimeksi tulee Samuel.
Ja jos siitä tulee tyttö: Isabel.
Minä rakastan sinua yhä.
Ja sinä siedät minua koska tiedät, kuinka paljon minä rakastan sinua.
Tristan...
Ei mitään.
Sain kirjeen äidiltäsi.
Alfred on ryhtynyt yhteistyöhön O'Banionin veljesten kanssa.
Hän pärjää hyvin.
Alfred pärjää hyvin kaikkialla. - Paitsi meidän luonamme.
Se on minun syytäni. Minä en voinut pelastaa Samueliakaan.
Älä sano noin. Se oli Jumalan käsissä.
Oliko?
Eversti! Menetimme pari vasikkaa kanjonissa. Se voi olla karhu.
Minun karhuni?
Ammu se, Tristan. - Ja takuulla.
En tiedä, miksi Tristan ei ampunut sitä vanhaa karhua.
Esi-isät sanoivat että kun miehen ja eläimen veri on sekoittunut -
niin niistä tulee yksi.
Sanoin 4 olutta, Satchleben. - Ja minä sanoin "ei intiaaneja".
Hän on varsin sivistynyt.
Anna nyt hänelle olut. Minun isäni sanoi: Neljä.
Me pääsemme ymmärrykseen. - Anna jo se kirottu olut!
Älä puutu tähän!
Olet hölmö kun haluat tapella itseäsi isomman miehen kanssa -
joka juuri nyt katsoo aseensa perään. Eikö niin, Satchleben?
Hän halkaisee tyhmän kallosi ja tappaa sinut. Anna olla!
Minä haluan neljä olutta. Nyt!
Omistaja on kieltänyt meitä tarjoilemasta intiaaneille.
Pysykää kaukana!
Näetkö tämän miehen? Näetkö? Hänen nimensä on One Stab.
Hän on kunnioitettu Cree ja suuri soturi.
Hän on meidän ystävämme ja hänellä on jano.
Luulen, että hän kuuli karhun äänen syvällä sisimmässään.
Matalasti muristen hämärissä salaisissa paikoissa.
Aiotko jättää hyvästit?
Tristan?
Kauanko sinä olet poissa?
En niin kauaa. Pari kuukautta.
Voin tehdä elämäsi paremmaksi. - Ei.
Jos meillä olisi lapsi -
tai minä olisin raskaana, niin lähtisitkö siitä huolimatta?
Kyllä...
Antaisit minulle mahdollisuuden. - Lopeta tuo.
Katso minua.
Voisitko katsoa minua?
Minä odotan sinua.
Niin kauan kuin on tarpeen.
Minä odotan sinua ikuisesti.
Tuleeko hän takaisin? - En tiedä.
Stab sanoo, että hän palaa.
20. huhtikuuta 1918. Rakas Tristan.
On kulunut monta kuukautta eikä sinusta ole kuulunut mitään.
Ainoa elonmerkki oli risainen paketti Uudesta-Guineasta.
Sitä peittivät oudot merkit ja se sisälsi rannerenkaan.
Se oli minulle, olettaisin. Tai ehkäpä ei.
Kiinnostaako sinua, mitä täällä tapahtuu?
Naudanlihan hinta laskee yhä ja talvi tuntuu loputtomalta.
Miksi sinä et kirjoita?
Pelottaako sinua kertoa, että et tule takaisin?
Alfred pärjää yhä hyvin.
Hän laajensi yhtiötään Chicagoon ja Washingtoniin.
Hän laittaisi Isabelin kouluun, mutta tyttö ei halua pois farmilta.
Luulen, että myös hän odottaa sinua.
Minulla ei ole osoitetta, mihin lähettäisin tämän kirjeen -
eikä syytä uskoa, että sinä haluaisit saada sen.
Minä kirjoitan vain itselleni.
Piilotan sen niin kuin muunkin sanomatta ja tekemättä jääneen.
12. joulukuuta 1919.
Rakas Susannah.
Minusta on tullut metsästäjä.
Kerro Stabille, että täällä on eläimiä, joita ei näe kirjoissa.
Ja minä olen tappanut niitä kaikkia.
Susannah, kaikki, mitä meillä oli, on kuollut.
Niin kuin minä olen kuollut.
Mene naimisiin toisen kanssa.
Me saamme seuraa, eversti.
Minä tulin hakemaan sinun siunaustasi.
Sillä nämä herrat... - Ja monet muut.
He yllyttävät minua ehdokkaaksi. - Mihin?
Yhdysvaltain kongressiin. - Me ajattelemme hänestä suuria.
Jopas, Alfred.
Ja mitä nämä herrat haluavat saada siitä?
Anteeksi kuinka? - Mitä te haluatte?
En usko, että nämä herrat...
Luuletko, että he tukevat sinua isänmaallisuudesta ja arvosi takia?
Minä en ole enää lapsi.
Kongressi... - Olen palvellut hallitusta.
Ne asiat, joita me... - Intiaanit!
Silloin oli kyse intiaaneista.
Mikään ei ole niin groteskia kuin lapseen ammuttu luoti.
Tai nukkuva kylä, jonka asukkaat teurastetaan.
Niin hallitus hoiti sen asian, eikä mikään voi vakuuttaa minua -
että siitä on tullut viisaampi, järkevämpi tai inimillisempi.
Isäni, jota minä kunnioitan suuresti, sanoo -
että hallitus ei ole viisas eikä inimillinen.
Joten isäni poikana minun ehdoton velvollisuuteni on -
viedä sekä viisautta että inimillisyyttä kongressiin.
Minä kiitän sinua siunauksestasi, isä.
Voisitteko odottaa minua autojen luona.
Onko kaikki hyvin? Mikä on vialla?
Mitä meillä oli, on kuollut. Mene naimisiin toisen kanssa.
En tiedä mitä sanoisin. Tristan on aina ollut villi.
Sinä rakastat häntä sen tähden. - Niinkö?
Niin kai minä teen.
Hän rakastaa sinua.
Alfred! Hänestä tulee veljesi vaimo.
Niin. Muistuta häntä siitä. - Hän ei voi nyt puolustaa itseään.
Ei, mutta sinä voit puolustaa häntä ja hänen omaansa -
vaikka hän on pettänyt teidät molemmat.
Enkä minä edes mainitse erästä muuta.
Senkin kurjimus! Älä syytä minun poikaani Samuelin kuolemasta!
Samuel päätti ryhtyä sotilaaksi, ja hallitus lähettää ne kuolemaan!
Sinunlaisesi loiset! Piru sinut periköön!
Ja piru periköön sinut! - Pidä hänet erossa tästä!
Häivy minun farmiltani. - Koska tahdon palvella maatani?
Vai siksi, kuten sinä, rakastan naista, joka ei rakasta minua?
Hän käytti naista ja jätti. - Lopeta, Alfred...
Minä rakastin häntä.
Minä rakastan häntä yhä.
Tristan varasti hänet minulta -
ja Tristan varasti hänet Samuelilta ennen sotaa.
Jumala minua varjelkoon tai minä tapan sinut.
Lue rakkaan Tristanisi kirje.
Susannah...
Sinä ansaitset tulla onnelliseksi.
Iltamyöhällä löysimme everstin lattialta sammuneen tulen luota.
Hän ei voinut liikkua.
Hänen tukkansa valkaistui sinä yönä ja hänestä tuli vanus.
Tristan ei lähettänyt enää kirjeitä.
Vuosien kuluttua me kuulimme, että hänet oli nähty laivalla -
joka seilaisi jokea, jota kukaan valkoinen ei ole seilannut.
Kuulimme kertomuksia. Kummallisia kertomuksia.
Ja moneen vuoteen ei tapahtunut mitään.
Hän oli kadoksissa. Se oli ainoa, mitä me tiesimme.
Mutta joka vuosi putoavien lehtien kuussa -
näin unta, että karhun ääni hänen sisällään oli vaiennut -
ja että Tristan ehkä taas palaisi elämään maailmassa.
Mutta sitten tuli talvi ja uusi kevät.
Ja hän pysyi yhä poissa.
Mitä hittoa hän nyt tekee?
Tristan!
Se on ilkeä vanha tamma, mutta se on sinun.
Tervetuloa kotiin.
Hei, vanha mies! Missä isä on?
Stab?
Hän halvaantui pari vuotta sitten. Hän ei voi puhua.
Hän haluaa juhlia.
OLEN ONNELLINEN
Minäkin olen onnellinen.
Tämä on sinulle, isä.
"Eversti William Ludlowille hänen pojaltaan Tristanilta."
Minä en tiennyt.
Ne ovat villisian hampaita ja sen on tehnyt jaavalainen soturi.
Myös hän oli suuri mies.
Decker...
Ole hyvä, Pet.
Minulla on tuliaisia myös äidille, pikku lzzylle ja Susannahille.
Mistä on kyse?
Kerro hänelle.
Alfred ja Susannah menivät naimisiin monta vuotta sitten.
Veljesi on nyt kongressin jäsen.
Heillä on suuri talo Helenassa.
Niin sen pitää olla.
Naudanlihan hinta romahti kun sota loppui.
Eversti ei välittänyt siitä. Hän menetti melkein kaikkensa.
Saamme sen takaisin. Hevosilla tai jollain muulla jos on pakko.
Me saamme sen takaisin.
Hän sanoo, että veljesi äänesti kieltolain puolesta.
Ryhtyisinkö salakuljettajaksi? - Siinä on paljon rahaa.
Haistakoon paskat. Haistakoon hallitus paskat!
"Lkuisesti" olikin liian pitkä aika, Tristan.
Tiedän sen.
Tässä. Minä en halua sitä.
Ne sanoivat, että se on taikakalu.
Ja se suojelee kantajaansa.
Pidä se.
Etkö halua tavata Alfredia?
Taitaa olla paras etten tee sitä.
Kerro terveisiä... ja onnitteluni.
Se pitää sinusta.
Tervetuloa kotiin.
Isabel?
Sinä saat sen.
Myös minulla on jotain sinulle, toin sen matkassani.
Se on lerapetrasta... - Kreetalta.
Tiedän, missä se on. Isäsi opetti minulle Euroopan historiaa.
Pikku tyttö. Se olen minä, eikö niin?
Kiitos, Tristan.
Silloin Tristanilla alkoi hiljainen ajanjakso elämässään.
Karhu hänen sisällään nukkui.
Onnea on vaikea selittää.
Aika kuluu, ja liian pian me tunnemme olomme turvalliseksi.
Minä kuulin jotain kummaa.
Tristan... on palannut.
Tiedän sen.
Tiedätkö sen? Kuinka?
Minä tapasin hänet.
Uskalsiko hän tulla tänne tapaamaan sinua?
Ei. Hän halusi tavata sinut, mutta ajatteli, että sinä suuttuisit.
Hän saattoi olla oikeassa.
Mitä... Mitä hän sanoi?
Hän lähetti terveisiä sinulle ja käski onnitella.
Olenpa minä tyhmä.
Kertoiko hän sinulle uutisen?
Mitä ajattelet siitä?
Se on todella absurdia.
Hän menee naimisiin Isabel Twon kanssa.
Hänän on kuin sisar meille.
Hän on vasta 19-vuotias. - 20.
Mitä hittoa Decker ajattelee kun sallii sen?
Hän kai ajattelee tyttärensä onnea.
Onnea? Tristanin kanssa?
Kaikista ihmisistä sinun pitäisi tietää kuinka toivotonta se on.
Minä en ole Isabel Two.
2. kesäkuuta 1921. Rakas Tristan.
Olen niin iloinen kuultuani sinun tulevista häistäsi.
Isäsi on varmaan onnellinen. Isabel Two on kuin tytär hänelle.
Koska hänet on nimetty äitisi mukaan -
se on kuin kohtalon määräämää. Eikö niin?
Jopas jotakin.
Samuel Decker Ludlow.
Rakas Tristan...
Oli ihanaa kuulla poikasi syntymästä.
Me olemme toivoneet omaa lasta, mutta olemme luopuneet toivosta.
Alfred ajattelee sinua usein. Minä odotan että tapaamme taas.
Poikasi nimi on ylväs ja jalo. Hän on varmasti sen veroinen.
Kerro terveisiä Isabel Twolle, isällesi ja kaikille muille.
Ikuisesti sinun, Susannah.
Hyvää iltaa, hyvät herrat.
Haluamme puhua parista asiasta. - Sehän sopii.
Kuten sinä tiedät, me hoidamme alkoholin täällä.
Sinä olet ollut pikkutekijä, niin sanottu amatööri.
Mutta sinun toimituksesi ovat kasvaneet -
ja kärsivällisyyteni on vähissä. Joten ensi kerran kun tulet tielle -
se on viimeinen kerta.
Sinä ehkä ihmettelet, miksi et ole jo kuollut.
Se johtuu siitä, että veljesi on kongressiedustaja Ludlow. Siksi.
Kenneth... Thomas...
Hyvää päivää, Alfred.
Hyvää päivää, Tristan.
Ja kuka tämä nuori mies on? - Samuel.
Hei, Samuel.
Hän on niin kaunis.
Hyvää päivää, lzzy. Saanko katsoa häntä?
Samuel? - Hei. Kuka tuo nainen on?
Minä olen sinun Susannah-tätisi.
Minä tunsin sinun Samuel-setäsi, joka kuoli sodassa.
Mielestäni sinä muistutat häntä. - Isoisäkin sanoo niin.
Hän oli hyvin urhea ja hyvä. - Myös isoisä sanoo niin.
Ja kun minä kasvan, saan hänen kiväärinsä. Tuletko katsomaan?
Tulen mielelläni... joku päivä.
Hän on hieno poika, Tristan. - Niin on.
Voiko isä hyvin?
Niin hyvin kuin vain voi odottaa.
Minä toivoisin...
Anteeksi, että keskeytän.
Nyt alkaa olla puheesi vuoro. - Tulen aivan heti.
Tavataan pian uudestaan. - Se olisi mukavaa.
Kenneth...
Katso tuota.
Hae Tynert.
Taisit ajaa kuopan ohi, Stab.
Kuulimme, että te kuljetatte alkoholilain vastaisia tavaroita.
Irlantilaista viskiä isälleni. - Pyydän antamaan sen meille.
Hän pettyisi siitä.
Pitäkää hänestä kiinni.
Lähdetään pois täältä. - Avataan taskut saman tien.
Minun veljeni käski sinua pysymään poissa tieltämme.
Nostakaa hänet autoon.
En halua puhua hänen kanssaan.
Minä olen kovin pahoillani.
Eikö isä halua tavata minua edes nyt?
Hän syyttää hallitusta Isabelin...
On jotain mistä meidän pitää puhua.
Poliisi, jota sinä löit, melkein kuoli.
Kaikki ovat ymmärtäväisiä -
mutta he tahtovat, että tunnustat syyllisyytesi ja istut 30 päivää.
Entä hän, joka ampui?
Hän sai... varoituksen.
Entä O'Banionin veljekset? - Heille ei tapahdu mitään.
Anna olla, Tristan. Se oli kamala ja traaginen onnettomuus.
Kuuntele minua, Tristan. Jätä asia.
Sinä sotkit itsesi pahaan liemeen.
Odota hetki.
Minä olen niin pahoillani.
Me kaikki rakastimme häntä.
Kuinka sinä voit?
Me emme koskaan tulleet käymään.
Pidin puheen joku aika sitten. - Niinkö?
Minun ensimmäinen julkinen esiintymiseni.
Se käsitteli...
Se käsitteli naisten vastuuta.
Tuntuu hyvältä nähdä sinua.
Anteeksi...
Minä unelmoin aina välillä, että minä olisin lapsiesi äiti.
Minä toivoin hänen kuolemaansa.
Ehkä minä jopa toivoin Samuelin kuolemaa.
Sinulla ei ole mitään tekemistä Samuelin kuoleman kanssa.
Eikä mitään tekemistä Isabelin kuoleman kanssa.
Eikö ollut?
Mene kotiisi.
Mene kotiisi Alfredin luo.
Missä sinä olit?
Minä olin vain kävelyllä. Minä tarvitsin sitä.
Miksi sinä olet kotona? - Lääkäri soitti kun sinä et tullut.
Joten minä soitin kotiin ja kun sinä et ollut täällä...
Olen hyvin väsynyt. Minä menen nukkumaan.
Sinä voitit. Minä tuon hänet kotiin. Alfred.
Minä tottelin kaikkia sääntöjä.
Ihmisten. Jumalan.
Mutta sinä...
Sinä et totellut yhtään niistä.
Ja kaikki he rakastivat sinua enemmän.
Samuel, isä...
Jopa oma vaimoni.
Minä haluaisin olla hetken yksin hänen kanssaan, Tristan.
Kun Samuel kuoli...
Kun Samuel kuoli, minä kirosin Jumalan.
Kirosinko minä myös kaikki läheiseni ja itseni?
Ei.
Sinä et ole kirottu, Tristan.
Minä en sallisi sitä.
Sinä et ole kirottu!
Tämä on herrasmiehen kivääri. Paljon pienempi mutta yhtä vahva.
Saat tällaisen kun kasvat isoksi?
Samuel! Samuel, tule tänne!
Mene Petin luo.
Vie hänet taloon, Pet.
Hän on hieno poika.
Me emme tulleet pidättämään sinua.
Viekää minut metsään. En halua, että poikani näkee.
Tehdään se nyt.
Eversti Ludlow! - Mitä täällä tapahtuu?
Mitä täällä tapahtuu?
Ei tarvitse olla nero tietääkseen, että ne tulevat perääsi.
Alfred...
Minä haluan pyytää sinua huolehtimaan lapsistani.
Pidä huolta Samuelista.
Veljeni, se olisi minulle kunnia.
Voi miten mieleni teki skalpeerata. Mutta se ei ollut minun saaliini.
Sinä yönä me hautasimme ruumiit -
ja upotimme auton syvään lampeen Missourissa.
Minä muistan kun Tristan oli lapsi.
Silloin minä en uskonut, että hän eläisi vanhaksi mieheksi.
Mutta minä olin väärässä. Olin väärässä monessa asiassa.
He, jotka rakastivat häntä eniten, kuolivat nuorina.
Hän oli kallio, johon he murskaantuivat -
huolimatta siitä, kuinka paljon hän yritti suojella heitä.
Mutta hänellä oli kunniansa ja hän eli pitkään -
ja hän näki lastensa kasvavan ja saavan oman perheen.
Tristan kuoli 1963 lehtiin puhkeavien puiden kuussa.
Hän päätyi pohjoiseen, missä oli yhä hyvä metsästää.
Hänen haudallaan ei ole merkkiä, mutta sillä ei ole merkitystä.
Hän oli aina elänyt rajamailla -
jossain tämän maailman ja sen toisen välillä.
Se oli hyvä kuolema.
SubLand.info